Джон Ъпдайк
Кръводаряване

Превод от английски: Димитрина Кондева, 1985

chitanka.info

Мейпълови бяха женени от девет години, което е едва ли не прекалено дълго.

— По дяволите! — възнегодува Ричард пред Джоун, докато караше към Бостън, където щяха да дават кръв. — Пет дни седмично изминавам тоя път, пък и днес отгоре на всичко. Кошмар! Изнемогвам! И емоционално, и умствено, и физически. Поне да ми беше роднина. Даже и на теб не ти е никаква.

— Пада ми се далечна братовчедка — каза Джоун.

— Ама, по дяволите, има ли човек в Нова Англия, дето да не ти се пада някакъв братовчед? Трябва ли да прекарам остатъка от живота си в усилия да ги спася всичките?

— Престани! — сряза го Джоун. — Жената може да умре. Срамувам се заради теб. Направо се срамувам.

Жегна го. Известно време в гласа му се долавяше гузно униние.

— Въпреки всичко може би пак щях да си покажа ангелската душица, ако си бях отспал. Пет дни седмично ставам по нощите и две не виждам за сън, а ето че единствената сутрин, когато дори няма да водя тия безбожни хлапета на неделно училище, ти ме подреждаш да бия трийсет мили, за да ми изсмучат кръвта.

— Че да не съм те карала аз да стоиш до два часа и да ми се кълчиш на туист с Марлин Бросман?

— Не сме се кълчили. Съвсем прилично си танцувахме на „Шлагери от четирийсетте“. И не смятай, че съм бил толкова отнесен, та да не видя как се натискаше зад пианото с Хари Саксън.

— Не бяхме зад пианото, а на двойната табуретка пред него. И той ме заговори само защото ме съжали. Всички ми съчувствуваха. Да беше оставил поне веднъж някой друг да танцува с Марлин, най-малкото за пред хората.

— Хората, хората! — сопна се Ричард. — Типично за твоя манталитет.

— Ами да, семейство Матю или как бяха там… те, горките, изглеждаха направо ужасени.

— Матисън. Остави ги тия. Защо въобще се канят днес такива идиоти? Ненавиждам жени, които постоянно попипват перлите си и въздишат дълбоко. Помислих си, че нещо й е заседнало в гърлото.

— Те са едно съвсем приятно и порядъчно младо семейство. Възмущаваш се от тях, защото присъствието им ни показа в какво сме се превърнали.

— Щом толкова си падаш по шишкави дребосъци като Хари Саксън, защо не си взе такъв за мъж?

— Господи! — рече примирено Джоун и извърнала глава, отправи втренчен поглед към бензиностанциите, край които профучаваха. — Отвратителен си, честна дума. Това не са преструвки.

— „Преструвки… за пред хората…“, боже мои, за кого се докарваш? Ако не за Хари Саксън, то за Фреди Ветър… джуджетата му с джуджета. Колкото пъти те погледнех снощи, все ми заприличваше на някоя пребледняла фея, наобиколена от дребни гъбки.

— Глупости дрънкаш — каза тя и угаси цигарата в пепелника. Ръката й, прорязана от зеленикави вени, изсушена и загрубяла от перилни прахове, издаваше, че е прехвърлила тридесетте. — Плитко си го скроил. Смяташ да ме пробуташ на друг, та без угризения да се чупиш с Марлин.

Лицето на Ричард пламна при толкова вярното прозрение в стратегията му. Отново почувствува гъделичкащия допир на женски коси, все едно че притискаше буза о лицето на мисис Бросман и вдъхваше парфюма зад ухото й в запотено уединение.

— Права си — каза той. — Но искам да ти намеря подходящ по ръст мъж. Кажи, че не съм честен.

— Хайде да не приказваме — рече тя.

Надеждата му да обърне истината на шега угасна. При нея не минаваха никакви намеци за свободни брачни отношения.

— Това твое самодоволство… — започна с равен глас той, сякаш говореше за нещо, което въобще не ги засягаше. — Това твое самодоволство е направо нетърпимо. За глупостта ти, както и да е. И с апатията ти към секса съм свикнал. Но това невероятно новоанглийско[1] самодоволство, което, предполагам, ни е било необходимо при създаването на страната, в днешния век на болестно неспокойство направо дразни.

Наблюдаваше я. По едно време тя се обърна неочаквано и го погледна с учуден, но стъклено студен израз и в един миг лицето й, та дори и миглите й му се сториха като излети от цветен порцелан.

— Помолих те да млъкнеш — рече тя. — Вече каза неща, които ще помня завинаги.

Потопен надълбоко в провинението, той почувствува как го облива задушаващо гореща вълна и продължи да кара навъсено, втренчил поглед в платното. Толкова често бе изминавал тоя път, че мереше разстоянията само във време и сега, макар да караше с шейсет мили в час при оредялото съботно движение, струваше му се, че и те се местят бавно, както стрелката на минутите от една цифра към друга. Щеше да прояви тактичност и достойнство, ако продължеше да мълчи, но той не можа да устои на мисълта, че ако сипе още няколко срички върху блюдото, ще изравни чувствителната везна, която с всяка безсловесна миля все повече се накланяше.

— Как ти се вижда Фасулчето? — попита той. Наричаха така най-малкото си дете — още бебе. Снощи го бяха оставили с 39°, за да отидат на гости.

Джоун се бе зарекла да мълчи, но чувството за вина се оказа по-силно от озлоблението.

— Температурата й поспадна — рече тя. — Но нослето й постоянно тече.

— Душице — смотолеви той, — ще ме боли ли много?

Интересно, че никога досега не беше давал кръв. Тъй като страдаше от астма, пък и беше слабоват, все успяваше да се измъкне от кръводарителните акции — и в колежа, и сега, в работата, по-скоро поради липсата на настойчивост от страна на медицинските служби, отколкото поради своето упорство. Това бе една толкова нищожна проверка на човешката смелост, че никому не бе и хрумвало да го подлага на нея.

В Бостън пролетта настъпва плахо. Мръсни ледени корички плуваха из локвите край паркингите, а сивкавият въздух, притиснат между сезоните, придаваше на сградите по авеню Лонгуд мрачно и еднообразно величие. Докато вървяха по пътеката към входа на болницата, Ричард нервно се запита на глас дали ще видят арабския шейх.

— Той е в отделно крило — обади се Джоун. — С четири от жените си.

— Само четири? Какъв аскет! — подметна той и се престраши да потупа жена си по рамото. Така и не разбра дали тя въобще усети ръката му над дебелото зимно палто.

На пропуска ги упътиха по дълъг коридор, застлан с тютюнев линолеум. Коридорът се простираше в двете посоки, завиваше наляво и надясно с потайността и безредието, присъщи на болниците, които постоянно се пристрояват. Ричард се почувствува като Хензел, изоставен в гората заедно с Гретел; птичките бяха изкълвали трохите зад тях и най-сетне те плахо почукаха на вратата на вещицата, където пишеше: „Кръводарителен център“. Един младеж в бяла престилка открехна вратата. Иззад рамото му Ричард зърна — о, ужас! — два отчленени женски крака, проснати боси на една кушетка. Отблясъци от игли и шишенца забодоха очите му. Без да разширява пролуката, младежът им подаде два дълги формуляра. Докато седяха един до друг на скамейката пред вратата и си припомняха разни данни и болести в детството, мистър и мисис Мейпъл видяха себе си в нова светлина.

Той се мъчеше да надвие инстинкта си да не започне да се кикоти, да се прави на шут и да лъже, подобно на адвоката, назначен от съда да защищава безнадеждно дело, инстинкт, който го застрашаваше винаги когато искаха от него да увековечи статистическите си данни.

В неговия случай смекчаващо вината бе обстоятелството, че някои от данните (настоящ адрес, дата на брака) важаха и за оскърбената душица, която сега скрибуцаше до него със собствената му писалка. Надникна през рамото й.

— Не съм знаел, че си имала магарешка кашлица.

— Мама тъй казва. Аз не си спомням.

Някъде далеч на пода издрънча подлога. Разнесе се бръмченето на асансьор. Една жена на средна възраст, задъхваща се под скъпи кожи и мазила, излезе от кръводарителната зала и в един миг преплете крака, които той сякаш бе виждал. Само че сега бяха обути. Токчетата им зачаткаха уверено, когато след един предизвикателен син поглед към Мейпълови тя се обърна и изчезна зад ъгъла на коридора.

Младият лекар се появи на прага с хирургически щипци в ръка. Явно наскоро се бе подстригвал и сега приличаше на бръснарско чираче. Щракна с щипци и се усмихна.

— Заедно ли ще влезете?

— Разбира се. — Честолюбието на Ричард се подразни при мисълта, че тоя новак, комуто явно трябваше да поверят живителната си течност, бе значително по-млад от тях. Но когато се изправи и почувствува, че нозете му се подкосяват, негодуванието на Ричард се стопи.

Вземането на кръвна проба от средния пръст му се стори най-противният и ненужно протакан физически контакт с друго човешко същество, който някога бе имал. Добрите зъболекари, механици и бръснари имат опитна ръка, каквато липсваше на този начинаещ лекар: работеше пипкаво, а на всичко отгоре и грубо. Тоя жестоко непохватен кръвопиец не спираше да опъва и извива посиняващия му пръст, но все безрезултатно. Тънката стъклена тръбичка си оставаше прозрачна.

— Не ще да кръвне, а? — обърна се лекарят към Джоун. Лениво отпусната, като медицинска сестра, Джоун седеше до масичката с проблясващите инструменти.

— Мисля, че кръвта му се раздвижва едва след полунощ — подметна тя.

Този опит за шега разсмя обзетия от безумен страх Ричард и смехът сякаш изтласка уплашения съсирек. Червеното плъзна по жадната тръбичка като в спиртен термометър.

Лекарят изсумтя от облекчение. Докато накапваше пробата по гнездата на кръвната плочка, той заобяснява нехайно:

— Трябва ни тук една ваничка с топла вода. Досега сте били на студа. Ако си топнете ръката в гореща вода, кръвта веднага бликва.

— Умна идея — отбеляза Ричард.

Но младият лекар бе вече отписал от разговора тоя шут и продължи спокойно да разговаря с Джоун.

— Трябва ни само едно малко котлонче от пет-шест долара, та и кафето да си правим на него. А така, когато за някой кръводарител трябва кафе, чакаме да му го донесат отгоре, а през туй време се чудим как да го свестяваме. Смятате ли, че ще ви е необходимо кафе?

— Не — намеси се Ричард, изпитал ревност от тяхното общуване.

— Нулева група сте — каза лекарят на Джоун.

— Зная — рече тя.

— Той е А положителна.

— О, това е чудесно, Дик — обърна се тя към него.

— Рядка група ли съм? — попита той. Младежът се обърна да обясни:

— Нулева положителна и А положителна са най-разпространените. — Наклонената от усърдие, ниско подстригана глава, която лъщеше на ленивата утринна светлина, припомни на Ричард някогашните дни, когато обслужваше няколко телекса в стая с подобни размери. Когато пристигнеше в седем, километричните ленти, бълващи от апаратите от пет часа, лежаха надиплени на камари по пода и по това време — десет часа — бяха вдигнати, разпределени, залепени и разпратени, а той нямаше какво друго да прави, освен да следи стакатното появяване на по-късните новини и да мисли за обикновени неща, като кафето например. Спомни си колко приятни и сигурни бяха ония часове, когато — цар на своето кътче — бе млад и съзнаваше своята нова отговорност. Лекарят попита:

— Кой желае да е пръв?

— Нека аз — каза Джоун. — Той не е давал кръв досега.

— Цялото й име е Жана д’Арк[2] — поясни Ричард, разгневен от това предателство, така всеотдайно и самодоволно. Смутен в собственото си царство, младият лекар заби недоумяващ поглед в земята и рече:

— Събуйте се и легнете. — Сетне добави: — Ако обичате.

И тримата се разсмяха един след друг, лекарят последен.

Кушетките бяха разположени под ъгъл, на две съседни стени. Джоун се отпусна върху едната и както я гледаше отстрани, Ричард я видя неестествено смалена. Никога не я бе съзирал такава: вчесаните й коси бяха трогателно лъскави, оголената й ръка — сребристобледа и издължена, стъпалата в копринените чорапи — с послушно прибрани пръсти. Кушетките бяха без възглавници и изопнат наравно, Ричард имаше чувството, че главата му е увиснала. Сякаш се носеше по вода, което подхрани надеждата му, че това нереално приключение скоро ще се стопи като сън.

— Добре ли си?

— А ти? — Гласът й долетя нежно иззад бухналите коси, прихванати на тила й. Бяха разделени на безупречно прав път, сякаш майка й я бе сресала. Видя как някаква дълга игла потъна в изопнатата й ръка, а после едно влажно памуче несръчно тръкна убоденото място. Той си представяше, че ще събират кръвта им в банки или шишета, но лекарят, чието дишане сега бе единственият шум в стаята, постави край Джоун нещо, подобно на миниатюрна полиетиленова раница, нагъната и вързана. Тялото му пречеше на Ричард да види какво става. Когато оня се отмести, към изопнатата ръка на Джоун бе присадена пластмасова тръбичка — същинска безцветна лозица, точно при свивката, където кожата бе прозирна, и се виждаха вените — бледосини напоителни каналчета, досами повърхността. Това бе нежно и чувствително място, по което й бе приятно той да я гали в щастливото предбрачно време. Сега, без видима промяна, бледият филиз, присаден тук, се обагри в тъмночервено. Ричард насмалко да изкрещи.

Остра болка го прониза, щом съзря с каква незабавна готовност кръвта напуска тялото й. Макар че дори и не мигна, сякаш не повярва на очите си, когато долови бързината на този начален изблик. Очакваше да види как кръвта потича, но още от самото начало не можа да се разбере дали извитата тръбичка не влива кръв в тялото й, или пък не е поставена хей така — като заврънтулка, мацната върху завършено вече платно. От неподвижното положение на главата си виждаше предметите някак сплеснати.

Сега се заеха с него и той усети лекото убождане на новокаиновата игла, а сетне, макар и притъпено, почувствува грубото натрапничество на нещо като средно голям гвоздей. След два несполучливи опита да уцели вената, на третия път младежът закрепи с лейкопласт успешно направената присадка. През това време съзнанието на Ричард блуждаеше сред съзвездията на зацапания, шупнал таван. Това, което се извършваше с него, не подлежеше на размисъл. Лекарят се отдалечи и затананика, докато ровеше из звънтящите инструменти. Джоун протегна шия да погледне съпруга си и по лицето й, което той виждаше наопаки, се разля нелепа усмивка.

Откакто лежаха под прав ъгъл, не бе изминало много време, но то течеше сякаш зад стените, примесено с далечното издрънчаване на някоя подлога, с приближаващи и отминаващи стъпки, с отваряне и затваряне на невидими врати. Долавящ отчетливото, болезнено пулсиране при свивката на ръката си, но без желание да я погледне, той се рееше нанякъде и си представяше как и душата му ще се зарее волно, когато всичката му кръв изтече под леглото. Кръвта на Джоун и неговата кръв се смесваха на пода, а душите им летяха заедно по тавана — от пукнатина на пукнатина, от звезда на звезда. По едно време тя се покашля и звукът изчегърта по въздуха като камъче, отронило се под крака на алпинист.

Вратата се отвори. Ричард извърна глава и видя някакъв плешив и прежълтял старец, който влезе и се настани на един стол. Беше от ония старци, които заемат в учрежденията неустановена, но свята длъжност. Младият лекар, изглежда, го познаваше добре и двамата си заприказваха тихо, сякаш да не смутят тайнственото единение на съпрузите, положени жертвено един до друг. Говореха за хора и събития, които не означаваха нищо за страничния слушател; за Айрис, за д-р Грийнстайн, за Четвърто отделение, отново за Айрнс, която незаслужено смъмрила стареца, за безобразието, че нямало котлонче да се вари кафе, за слуховете, че край леглото на шейха, болен от глаукома, неотлъчно бдели чернокожи телохранители с ятагани.

Тия разговори преминаваха през замаяното и непосветено съзнание на Ричард като дъгоцветни и огромни облаци от впечатления; д-р Грийнстайн — носът му остър, котешките му очи изумрудени, после Айрис — двадесетметрова жена-гигант, мятаща стерилизирани гневни мълнии.

Както някои религии приемат, че безбройните божества са вълнички върху безликата божия природа, така и тия менливи образи облизаха непрестанното му усещане, че нейната и неговата кръв изтичат. Хрумна му, че тръбичките, прикрепени към ръцете им, се съединяват някъде извън обсега на взора им. За да се увери в това, той погледна надолу и видя, че найлоновата лозичка, присадена към свивката на изопнатата му ръка, бе наистина също така тъмночервена, както и нейната. Втренчи се в тавана, за да разсее усещането за отпадналост.

Младият лекар внезапно изостави безцелния разговор и отиде при Джоун. Чу се чирикане на щипци. Когато докторът отстъпи, Ричард видя Джоун да притиска памуче към вдигнатата си гола ръка. Младежът веднага се приближи към него и птичата песен на щипците се повтори, този път отблизо.

— Виждаш ли? — обърна се той към възрастния си приятел. — Включих му системата две минути по-късно, а свършват едновременно.

— Това състезание ли беше? — попита Ричард.

С непохватна деловитост младежът пъхна тампонче в свободната ръка на Ричард и вдигна другата.

— Дръжте я така пет минути — рече той.

— Ами ако не я държа?

— Ще си изцапате ризата. — После се обърна към стареца: — Оня ден имах една жена и тъкмо се канеше да си тръгва, когато изведнъж… црък! — отиде й красивата рокля. А беше тръгнала на концерт.

— После гледат да осъдят болницата да им плаща химическото — измърмори старецът.

— Защо се забавих повече от него? — попита Джоун. Вдигнатата й ръка се олюля сякаш от негодувание или отмалялост.

— Обикновено с жените е така — обясни младежът. — В деветдесет процента от случаите мъжете са по-бързи. Сърцата им са много по-силни.

— Наистина ли?

— Разбира се — обади се Ричард. — Недей да спориш с медицината.

— Имаше една в Трето отделение — започна старецът, — едва я спасиха след автомобилна катастрофа, а сега, чувам, ги съдела, дето не й намерили ченето.

Петте минути се ронеха сред подобни брътвежи. Вдигнатата ръка го заболя. Стори му се, че двамата с Джоун са попаднали в класна стая, където учителят не иска да ги изпита, или че играят на „Отгатни какво съм“ и никой не може да познае верния отговор, а той е: „Две бели брези[3] сред ливадата“.

— Вече може да ставате, ако искате — каза им лекарят. — Но дръжте памучетата.

Те се надигнаха и провесиха натежали нозе.

— Вие ли ти се свят? — попита го Джоун.

— С мойто здраво сърце? Как си позволяваш да ме обиждаш?

— Смятате ли, че му е необходимо кафе? — обърка се към нея лекарят. — Ще трябва да го поръчам отгоре.

Старецът понечи да стане.

— Не искам никакво кафе — отсече Ричард и си представи как изглежда — още един като Айрис, попаднал на мушката на старческите горчиви хули. „Виеше му се свят на един нахален тип в кръводарителната, ставам да му донеса кафе, а той само дето не ме претрепа.“ За да покаже едновременно, че има чувство за хумор и че е в пълно съзнание, Ричард махна към събраната кръв — две четвъртити полиетиленови торбички, солидно издути — и заяви:

— В Западна Вирджиния, откъдето съм родом, понякога намираме по кучетата кърлежи, дето приличат на тия работи.

Старецът го изгледа слисано. Нима не се изрази ясно? Или не бяха виждали досега човек от Западна Вирджиния?

Джоун също посочи кръвта.

— Това ние ли сме? В тия куклени възглавнички?

— Що не вземем една за Фасулчето да си поиграе? — предложи Ричард.

Лекарят сякаш не бе съвсем убеден, че това е шега.

— Вашата кръв ще бъде прелята на госпожа Хенрисън — заяви той, лишен от всякакво чувство за хумор.

— Знаете ли нещо за нея? — попита го Джоун. — Кога ще я… за кога е планувана операцията?

Мисля, че за утре. В програмата за днес има една-две сърдечни операции и толкова. Нужни са около седем литра кръв.

— О-о! — Джоун беше изумена. — Това е колкото всичката кръв на човека, нали?

— Повече — отвърна лекарят с оня царствен жест на ръката, който показва замах и пренебрежение към любезностите.

— Може ли да я видим? — попита Ричард заради Джоун.

„Направо се срамувам“ — бе казала тя. Жегна го тогава. Беше убеден, че ще им откажат.

— Трябва да попитате на пропуска, но обикновено преди сложна операция като тази пускат само най-близките. Смятам, че вече няма опасност. — Имаше предвид евентуален кръвоизлив. Върху ръката на Ричард се бе появила лека подутина. Лекарят я покри с широк розов лейкопласт, какъвто има само в болниците. „Това им е специалността — помисли си Ричард. — Пакетирането.“ Опаковат човешката кръв и я подготвят за доставка. Шестнадесет куклени възглавнички, униформено тъмни и спретнатички, щурмуват отвореното сърце. Въображаемата гледка мигновено утоли копнежа му за космичен ред.

Той отпретна ръкава си и се смъкна от кушетката. В мига, преди краката му да докоснат пода, се сепна, съзнавайки, че в него са вторачени три чифта очи, очакващи да падне, жадуващи да видят позора му. Изправи се и сега вече ги виждаше отгоре. Подскочи на един крак, да нахлузи едната си мокасина, а после на обутия, да нахлузи и другата. Сетне направи няколко движения от степ — единствено това помнеше от уроците по танци, които бе вземал на седемгодишна възраст; заради тях пътуваше дванадесет мили до Моргантаун. Поклони се леко на жена си, усмихна се на стареца и рече на лекаря:

— През целия ми живот хората все очакват, че а-ха-а… ще припадна. Нямам си понятие защо. Никога не съм припадал.

Сакото и балтонът сякаш не му бяха съвсем по мярка, но докато вървяха из дългия коридор, като че му легнаха добре. Джоун крачеше безмълвно до него, изпитателно сдържана. Излязоха през голямата стъклена врата. Прегладнялото слънце си погризваше от заоблаченото небе. Горе, зад тях, арабският шейх виждаше дюни в наркотичните си сънища, а мисис Хенрисън получаваше еднаквите им подаръчета кръв, като коматозна майка на близнаци. Ричард притисна в прегръдка ватираните рамене на палтото й и докато вървяха, облегнати един на друг, прошепна:

— Хей, обичам те. Обичам, обичам, обичам те.

Странното, неизпитаното до този миг — това е то романтиката. За Мейпълови беше необичайно да пътуват заедно в единадесет часа сутринта. Когато се качваха в колата, почти винаги беше тъмно. С крайчеца на окото си съзираше светлия овал на лицето й. Джоун го наблюдаваше, готова да поеме кормилото, ако той изгубеше съзнание. Сред кремавата светлина усети прилив на нежност към нея и любопитен интерес към себе си — чудеше се колко дълбоко е черният трап в мозъка му. Не се чувствуваше по-различен отпреди, но може би характерна черта на съзнанието бе да не подхранва самоанализа. Безспорно бяха му отнели нещо: част от самия него, равна на половин литър, и съвсем бе възможно, като акробат, спасен от мрежата, да се задържа във вселената на светлината и отражението чрез един-единствен слой преплетени клетки. И все пак земята със сигналите, сградите, колите и тухлите си продължаваше да ехти като басов тон. Когато Бостън остана зад тях, той попита:

— Къде ще ядем?

— Ама ще ядем ли?

— Нека, моля те! Искам да те поканя на обяд. Все едно си ми секретарка.

— Имам чувството, че съм извършила нещо нередно. Сякаш съм откраднала нещо.

— И ти ли? Но какво сме откраднали?

— Не зная. Може би сутринта. Смяташ ли, че Ив ще успее да ги нахрани?

Ив понякога оставаше при децата — рижо момиче, тяхна съседка, която по преценка на Ричард точно след година щеше да стане невероятна хубавица. Тия детегледачки се задържаха по около три години: вземаш ги в десети клас, проследяваш как разцъфват, а когато завършат училище, като пътници, пристигнали на своята гара, изчезват — записват се да учат за медицински сестри или се омъжват. А влакът продължава и качва още пътници, като все повече се удължава и овехтява. Мейпълови имаха четири деца: Джудит, Ричард младши, бедният дебелан с ангелско личице Джон и Фасулчето.

— Ще се справи. Какво искаш да си поръчаме? Страшно ми се припи кафе след оня разговор.

— Там, където правят палачинки, след 128-а улица, още не си седнал и ти носят кафето.

— Палачинки ли? Сега? Шегуваш ли се? Мислиш ли, че няма да повърнем, ако хапнем нещо?

— Лошо ли ти е?

— А, не. Чувствувам се някак размекнат и въздушен, но това вероятно е от самовнушение. Не мога да я разбера тая теория, уж си дал нещо, а все още го имаш. Какво беше това сплин?

— Не знам. Сангвиниците ли се определяха по него?

— Господи. Съвсем съм ги забравил телесните течности. Какви бяха другите… слуз и жлъчка.

— Според Хипократ имаше два вида — зелена и черна жлъчка.

— Трябва да ти се признае, Джоун, че си учена жена. От Нова Англия сте все такива.

— Ами като не ставаме за леглото…

— Точно така. Изцеди ми кръвчицата и после ме тормози.

Но в казаното нямаше гняв; всъщност той й напомни за предишния им разговор, че да може сега да върне назад думите си, да ги заличи. Изглежда, това подействува. В закусвалнята, където сервираха само палачинки, в този ранен час беше безлюдно и тихо. Почувствуваха се някак неловко. Все едно си бяха определили среща — двама души, които вече нямат много общо помежду си, но все пак са достатъчно близки, за да приемат този факт без излишни приказки. Разнежен при вида на изцапаните й с боровинково сладко зъби, той поднесе огън към цигарата й и рече:

— Ей, страшно ми хареса ти в кръводарителната зала.

— Интересно защо.

— Беше толкова смела.

— И ти също.

— Но от мен се очаква. Нали съм мъж. Ей, не го казах сериозно онова, че не ставаш за леглото.

Момичето пак им наля кафе и остави сметката.

— Обещавам никога, никога повече да не играя туист, нито ча-ча, нито дори шотландска джига с Марлин Бросман.

— Не се занасяй. Все ми е едно.

Казаното бе равносилно на позволение, но предизвика обратен ефект — подразни го. Това нейно ужасно самодоволство! Защо не се бореше? Той положи огромни усилия да възстанови мира, като взе сметката с театрален жест и рече великодушно, уж че бяха на среща и той е млад и зелен, недодялан ухажор:

— Аз ще платя.

Но като надникна в портфейла си, видя там един-единствен изпомачкан долар. Не разбра защо това го ядоса толкова: може би защото беше само един.

— По дяволите — изруга той и го размаха под носа й. — Погледни! Цяла седмица се трепя заради теб и тия ненаситни зверчета и накрая какво? Имам един-едничък гаден, смачкан долар.

Ръцете и се отпуснаха върху чантичката, пъхната отстрани, но погледът й не се отделяше от него. За отбрана или за нападение, Джоун пак надяна на лицето си оня порцеланов щит от неестествено хладнокръвие.

— Ще си поделим сметката — рече тя.

[1] Нова Англия се нарича исторически сформираният район в североизточната част на САЩ, включващ щатите Мейн, Масачузетс, Ню Хампшир, Върмънт, Кънетикът, Роуд Айланд. — Б.пр. ↑

[2] Английското име Джоун отговаря на Жана. — Б.пр. ↑

[3] Мейпълови (Maples) означава червени кленове — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.